ЗАТВЕРДЖЕНО
Наказ Міністерства охорони
здоров’я України
 31.12.2004  № 676

КЛІНІЧНІ ПРОТОКОЛИ
З АКУШЕРСЬКОЇ ТА ГІНЕКОЛОГІЧНОЇ ДОПОМОГИ

2004 рік

ГІПЕРТЕНЗИВНІ РОЗЛАДИ ПІД ЧАС ВАГІТНОСТІ 
Шифри МКХ-10: O10-O16 
ЗАГАЛЬНІ ПОЛОЖЕННЯ 
1. Визначення 
Артеріальна гіпертензія - підвищення систолічного артеріального тиску до 140 мм рт. ст. чи вище та/або діастолічного артеріального тиску до 90 мм рт. ст. чи вище при двох вимірюваннях у стані спокою із інтервалом не менше 4 годин або підвищення артеріального тиску 160/110 мм рт. ст. одноразово. 
2. Класифікація (ISSHP*, 2000) 
ГІПЕРТЕНЗИВНІ РОЗЛАДИ У ВАГІТНИХ 
Хронічна гіпертензія (O10) 
Гестаційна гіпертензія (O13) 
Транзиторна 	
Хронічна 	
Прееклампсія/еклампсія 
Легка (O13) 	
Середньої тяжкості (O14.0) 	
Тяжка (O14.1) 	
Еклампсія (O15) 	
Поєднана прееклампсія (O11) 
Гіпертензія неуточнена (O16) 
_____________
У дужках наведено шифри за МКХ-10. 
* Міжнародне товариство з вивчення гіпертензії у вагітних. 
3. Термінологія 
Хронічна гіпертензія - гіпертензія, що спостерігалася до вагітності або виникла (вперше виявлена) до 20 тижнів вагітності. 
Гестаційна гіпертензія - гіпертензія, що виникла після 20 тижнів вагітності і не супроводжується протеїнурією аж до пологів. 
Прееклампсія - гіпертензія, що виникла після 20 тижнів вагітності, у поєднанні з протеїнурією. 
Протеїнурія - вміст білка 0,3 г/л у середній порції сечі, зібраній двічі з інтервалом 4 години чи більше, або екскреція білка 0,3 г за добу. 
Поєднана прееклампсія - поява протеїнурії після 20 тижнів вагітності на фоні хронічної гіпертензії. 
Транзиторна (минуща) гестаційна гіпертензія - нормалізація артеріального тиску у жінки, яка перенесла гестаційну гіпертензію, упродовж 12 тижнів після пологів (ретроспективний діагноз). 
Хронічна гестаційна гіпертензія - гіпертензія, що виникла після 20 тижнів вагітності та зберігається через 12 тижнів після пологів. 
Еклампсія - судомний напад (напади) у жінки з прееклампсією. 
Гіпертензія неуточнена - гіпертензія, виявлена після 20 тижнів вагітності, за умови відсутності інформації щодо артеріального тиску (АТ) до 20 тижнів вагітності. 
Гіпертензію, пов'язану з вагітністю, діагностують та оцінюють за ступенем тяжкості на підставі діастолічного тиску, який більше характеризує периферичний судинний опір і залежно від емоційного стану жінки менше змінюється, ніж систолічний. Для визначення об'єму лікування та як мету антигіпертензивної терапії (цільовий рівень АТ) також використовують діастолічний тиск. 
4. Вимоги до вимірювання діастолічного АТ 
Пацієнтка має перебувати у стані спокою щонайменше 10 хв., рука вільно лежить на твердій поверхні, манжетка розташована на рівні серця і обгорнута навколо плеча не менше, ніж на три чверті. Якщо окружність верхньої частини плеча перевищує 32 см, використовують нестандартну манжетку більшого розміру (у разі окружності 33 - 41 см манжетка 15 х 33 см, > 41 см - спеціальна стегнова манжетка). Бажано застосовувати ртутний сфігмоманометр. Вимірювання АТ повторюють двічі, а у разі розбіжності результатів - тричі або більше. Для визначення діастолічного тиску використовують V тон за Коротковим (не IV, як раніше), беручи точку повного зникнення артеріальних шумів. 
5. Експрес-тест на наявність білка у сечі 
Середню разову порцію сечі доводять до кипіння у скляній пробірці з додаванням 2 % оцтової кислоти. Поява стійкого осаду свідчить про наявність білка у сечі, кількість осаду корелює із вираженістю протеїнурії. 
ХРОНІЧНА ГІПЕРТЕНЗІЯ 
Шифр МКХ-10: O10 
1. Класифікація 
1.1. За рівнем артеріального тиску (ВООЗ-МТГ*, 1999) 
Артеріальна гіпертензія 	Систолічний АТ, мм рт. ст. 	Діастолічний АТ,                мм рт. ст. 	
1 ступеня (м'яка) 	140 - 159 	90 - 99 	
2 ступеня (помірна) 	160 - 179 	100 - 109 	
3 ступеня (тяжка) 	 180 	 110 	
Ізольована систолічна 	 140 	< 90 	
_____________
* МТГ - Міжнародне товариство гіпертензії. 

1.2. За ураженням органів-мішеней (ВООЗ, 1996 з корективами Українського товариства кардіологів, 1999) 
I стадія 	Об'єктивні ознаки органічного ураження органів-мішеней відсутні 	
II стадія 	Є об'єктивні ознаки органічного ураження органів-мішеней без клінічних симптомів з їхнього боку або порушення функції: 
- гіпертрофія лівого шлуночка (за даними ЕКГ, ЕхоКГ, рентгенографії); 
- генералізоване чи фокальне звуження артерій сітківки; 
- мікроальбумінурія, або протеїнурія, або невелике збільшення концентрації креатиніну у плазмі крові (до 177 мкмоль/л) 	
III стадія 	Є об'єктивні ознаки органічного ураження органів-мішеней за умови наявності клінічних симптомів з їхнього боку або порушення функції:
- серця - інфаркт міокарда, серцева недостатність IIА стадії чи вище; 
- мозку - мозковий інсульт, транзиторні ішемічні атаки, гіпергензивна енцефалопатія, судинна деменція; 
- сітківки - крововиливи та ексудати у сітківці з набряком диску зорового нерва або без нього; 
- нирок - концентрація креатиніну у плазмі крові > 177 мкмоль/л; 
- судин - розшаровуюча аневризма аорти 	

2. Діагностику хронічної гіпертензії під час вагітності проводять на підставі: 
- анамнестичних даних щодо підвищення АТ  140/90 мм рт. ст. до вагітності та/або 
- визначення АТ  140/90 мм рт. ст. у стані спокою двічі з інтервалом не менше 4 год. чи  160/110 мм рт. ст. одноразово у терміні до 20 тижнів вагітності. 
3. Вагітні з хронічною гіпертензією складають групу ризику щодо розвитку прееклампсії, передчасного відшарування плаценти, затримки росту плода, а також інших материнських та перинатальних ускладнень. 
4. Питання щодо можливості виношування вагітності вирішується спільно акушером-гінекологом та терапевтом (кардіологом) з урахуванням даних обстеження та інформації про попередній перебіг основного захворювання. 
4.1. Об'єм обстеження - див. п. 8.2. 
4.2. Інформацію про основне захворювання отримують з медичної документації територіальних (відомчих) закладів охорони здоров'я. 
4.3. Протипоказання до виношування вагітності (до 12 тижнів): 
- тяжка артеріальна гіпертензія (гіпертензія 3 ступеня за ВООЗ) -  АТ  180/110 мм рт. ст.; 
- спричинені артеріальною гіпертензією тяжкі ураження органів-мішеней: 
- серця (перенесений інфаркт міокарда, серцева недостатність), 
- мозку (перенесений інсульт, транзиторні ішемічні напади, гіпертензивна енцефалопатія); 
- сітківки ока (геморагії та ексудати, набряк диска зорового нерва); 
- нирок (ниркова недостатність); 
- судин (розшаровуюча аневризма аорти); 	
- злоякісний перебіг гіпертензії (діастолічний АТ > 130 мм рт. ст., зміни очного дна за типом нейроретинопатії). 
4.4. Показання до переривання вагітності у пізньому терміні - див. п. 11.1. 
5. Головною метою медичної допомоги вагітним із хронічною гіперетензією є попередження виникнення поєднаної прееклампсії або якомога раннє встановлення цього діагнозу. 
Приєднання прееклампсії до хронічної артеріальної гіпертензії у вагітної значно погіршує прогноз закінчення вагітності, збільшує ризик материнських та перинатальних ускладнень. 
6. Профілактика розвитку прееклампсії (A). 
6.1. Ацетилсаліцилова кислота 60 - 100 мг/доб., починаючи з 20 тижнів вагітності; 
6.2. Препарати кальцію 2 г/доб. (у перерахунку на елементарний кальцій), починаючи з 16 тижнів вагітності; 
6.3. Включення до раціону харчування морських продуктів із високим вмістом поліненасичених жирних кислот; 
Не слід обмежувати вживання кухонної солі та рідини. 
7. Постійна антигіпертензивна терапія не попереджує розвиток поєднаної прееклампсії, але може зменшувати вираженість останньої, а також частоту материнських ускладнень (A). Показання до антигіпертензивної терапії - див. нижче (п. 12.3). 
8. Основним шляхом раннього (своєчасного) виявлення приєднання прееклампсії є ретельне спостереження за вагітною. 
8.1. Ознаки приєднання прееклампсії: 
- поява протеїнурії  0,3 г/доб. у другій половині вагітності (вірогідна ознака); 
- прогресування гіпертензії та зниження ефективності попередньої антигіпертензивної терапії (імовірна ознака); 
- поява генералізованих набряків; 
- поява загрозливих симптомів (сильний стійкий біль голови, порушення зору, біль у правому підребер'ї або/та епігастральній ділянці живота, гіперрефлексія, олігурія). 
8.2. Моніторинг стану вагітної. 
8.2.1. Огляд у жіночій консультації з вимірюванням АТ у першій половині вагітності 1 раз на 3 тижні, з 20 до 28 тижнів - 1 раз на 2 тижні, після 28 тижнів - щотижня. 
8.2.2. Визначення добової протеїнурії при першому відвідуванні жіночої консультації, з 20 до 28 тижнів - 1 раз на 2 тижні, після 28 тижнів - щотижня. 
8.2.3. Щоденний самоконтроль АТ у домашніх умовах з письмовою фіксацією результатів. 
8.2.4. Огляд окуліста з офтальмоскопією при першому відвідуванні жіночої консультації, у 28 та 36 тижнів вагітності. У разі необхідності огляд очного дна може проводитися частіше та в інші терміни (визначається нашаруванням прееклампсії). 
8.2.5. ЕКГ при першому відвідуванні жіночої консультації, у 26 - 30 тижнів та після 36 тижнів вагітності. 
8.2.6. Біохімічне дослідження крові (загальний білок, сечовина, креатинін, глюкоза, калій, натрій, фібриноген, фібрин, фібриноген B, протромбіновий індекс) при першому відвідуванні жіночої консультації та після 36 тижнів вагітності. При другому дослідженні додатково визначають концентрацію білірубіну та активність АлАТ і АсАТ. 
9. Моніторинг стану плода. 
9.1. Ультразвукове дослідження плода (ембріона) і плаценти (хоріона) - 9 - 11 тижнів, 18 - 22, 30 - 32 тижні. 
9.2. Актографія (тест рухів плода) - щодня після 28 тижнів вагітності з відміткою у щоденнику. 
9.3. Дослідження клітинного складу вагінального мазка (гормональна кольпоцитологія) - I, II та III триместри. 
9.4. Кардіотокографія (після 30 тижнів), допплерографія матково-плацентарно-плодового кровотоку, екскреція естріолу - за показаннями. 
10. Госпіталізація. 
10.1. Показання до госпіталізації: 
- приєднання прееклампсії; 
- неконтрольована тяжка гіпертензія, гіпертензивний криз; 
- поява або прогресування змін на очному дні; 
- порушення мозкового кровообігу; 
- коронарна патологія; 
- серцева недостатність; 
- порушення функції нирок; 
- затримка росту плода; 
- загроза передчасних пологів. 
10.2. Госпіталізація хворих здійснюється до родопомічних закладів II та III рівня згідно з наказом МОЗ України N 620 від 29.12.2003 р. у термінах вагітності до 22 тижнів, за умови відсутності акушерських ускладнень вагітна може бути госпіталізована до кардіологічного (терапевтичного) відділення. 
11. Питання щодо необхідності переривання вагітності у пізньому терміні вирішується консиліумом лікарів за участю кардіолога, окуліста та, за необхідності, інших фахівців. 
11.1. Показання до переривання вагітності у пізньому терміні (C): 
- злоякісний перебіг артеріальної гіпертензії; 
- розшаровуюча аневризма аорти; 
- гостре порушення мозкового або коронарного кровообігу (тільки після стабілізації стану хворої); 
- раннє приєднання прееклампсії, яка не піддається інтенсивній терапії. 
11.2. Способом переривання вагітності у пізньому терміні за переліченими вище показаннями є абдомінальний кесарів розтин (C). 
12. Лікування артеріальної гіпертензії. 
12.1. Вагітним з м'якою чи помірною первинною артеріальною гіпертензією (АГ), які до вагітності отримували постійну антигіпертензивну терапію, медикаментозне лікування після встановлення діагнозу вагітності відміняють. Препарати, яким притаманний синдром відміни (-адреноблокатори, клонідин), відміняють поступово. 
У подальшому за вагітною ретельно спостерігають та інформують її про необхідність щоденного самоконтролю АТ у домашніх умовах. Не виключається можливість повернення до постійної антигіпертензивної терапії препаратами, припустимими до застосування під час вагітності (див. п. 12.6). 
12.2. Хворим з тяжкою АГ, вазоренальною АГ, синдромом Кушінга, вузликовим периартеріїтом, системною склеродермією, цукровим діабетом та з тяжкими ураженнями органів-мішеней (див. п. 4.3) продовжують постійну антигіпертензивну терапію під час вагітності. Якщо до вагітності лікування проводилося інгібітором ангіотензинперетворювального ферменту або блокатором рецепторів ангіотензину II, або сечогінним засобом, хвору "переводять" на інший (інші) препарат, застосування якого (яких) безпечне для плода. 
12.3. Показанням до призначення постійної антигіпертензивної терапії під час вагітності хворій з хронічною АГ є діастолічний тиск  100 мм рт. ст. 
Якщо хронічна АГ характеризується підвищенням переважно систолічного АТ (ізольована систолічна; атеросклеротична; гемодинамічна, спричинена недостатністю аортального клапана або відкритою артеріальною протокою), показанням до антигіпертензивної терапії є його рівень  150 мм рт. ст. 
12.4. Мета антигіпертензивної терапії під час вагітності - стійке підтримання діастолічного АТ 80 - 90 мм рт. ст. У вагітних з гіпертензією, яка характеризується переважним підвищенням систолічного АТ метою лікування є стабілізація останнього на рівні 120 - 140 мм рт. ст. (не нижче 110!). 
12.5. Немедикаментозні засоби лікування вагітних з хронічною АГ включають: 
- охоронний режим (виключення значних психологічних навантажень, підтримка родини, раціональний режим праці та відпочинку, двогодинний відпочинок вдень у положенні лежачи, бажано на лівому боці, після 30 тижнів); 
- раціональне харчування (добовий калораж до 20 тижнів 2500 - 2800, після 20 тижнів - 2900 - 3500 ккал, підвищений вміст білка та поліненасичених жирних кислот, обмеження тваринних жирів, холестерину, продуктів, що викликають спрагу); 
- психотерапію (за показаннями); 
- лікувальну фізкультуру (за показаннями). 
Не рекомендується: 
- обмеження споживання кухонної солі та рідини, 
- зменшення зайвої маси тіла до завершення вагітності, 
- фізичні навантаження. 
Корисність ліжкового режиму не доведено, навіть у випадках приєднання прееклампсії. 
12.6. Медикаментозне лікування (табл. 1). 
12.6.1. Препаратом вибору антигіпертензивної терапії під час вагітності є -метилдофа через доведену безпечність для плода, у т. ч. і у I триместрі. 
12.6.2. Лабеталол має істотні переваги перед іншими -блокаторами завдяки наявності -блокуючих властивостей (судинорозширювальний ефект), незначному проникненню крізь плаценту. У жодного новонародженого від матерів, що почали лікування лабеталолом між 6 і 13 тижнем, не зафіксовано вроджених вад розвитку. Найчастіші побічні реакції - біль голови і тремор. 
12.6.3. Ніфедипін може негативно впливати на стан плода у разі внутрішньовенного чи сублінгвального застосування або при великих дозах. Раптова або надмірна гіпотензія може призводити до зниження матково-плацентарно-плодової перфузії, а отже до дистресу плода. Побічні дії (набряки гомілок, біль голови, відчуття припливу крові до голови, гіперемія шкіри, особливо обличчя, тахікардія, запаморочення) більше притаманні короткодіючим формам препарату і спостерігаються, зазвичай, на початку лікування. Слід пам'ятати, що одночасне застосування ніфедипіну і сульфату магнію може призвести до неконтрольованої гіпотензії, небезпечного пригнічення нервово-м'язової функції. 
12.6.4. Бета-адреноблокатори негативно впливають на стан плода та новонародженого рідко. Проявами цього впливу є затримка утробного росту, брадикардія, гіпотензія, гіпоглікемія, пригнічення дихання. Жоден з -блокаторів не виявляє тератогенності. Частота затримки утробного росту і народження дітей з малою масою для гестаційного віку тим вища, чим у меншому терміні починається лікування. Перевагу віддають 1-селективним блокаторам (менше впливають на 2-рецептори міометрія) та гідрофільним препаратам (менше проникають крізь плаценту). Основні побічні ефекти з боку матері - брадикардія, бронхоспазм, диспептичні явища, шкірно-алергічні реакції, підвищення скоротливої активності матки та інші. Характерним є синдром відміни. 
12.6.5. Клонідин не можна вважати тератогенним, а його застосування у III триместрі не асоціюється з несприятливими фетальними або неонатальними наслідками. Проте, клонідин може спричиняти синдром відміни у новонародженого, що проявляється підвищеним збудженням, порушенням сну у перші 3 - 5 діб після народження. У разі застосування наприкінці вагітності у великих дозах можливе пригнічення ЦНС у новонародженого. Побічні ефекти з боку матері - сухість у роті, сонливість, пригніченість, депресія. Розвивається залежність, характерним є синдром відміни. 
12.6.6. Гідралазин (дигідралазин) раніше дуже широко застосовували під час вагітності, особливо у разі тяжкої прееклампсії. Останнім часом з'являється все більше повідомлень про несприятливий вплив на новонароджених (тромбоцитопенія) та недостатню ефективність при хронічній гіпертензії, особливо у разі моно-терапії. Не має тератогенної дії. Побічні ефекти - тахікардія, біль голови, набряк слизової оболонки носа, вовчакоподібний синдром. 
12.6.7. Нітропрусид натрію використовують лише для швидкого зниження АТ у загрозливих випадках і за умови неефективності інших засобів. Максимальна тривалість інфузії - 4 години, оскільки в організмі утворюються ціаніди, концентрація яких після 4 годин може досягти токсичного для плода рівня. 
12.6.8. Діуретики перешкоджають фізіологічній затримці рідини - процесу, притаманному нормальній вагітності. Таким чином вони призводять до зменшення ОЦК нижче оптимального. Особливо небезпечним це стає у разі нашарування прееклампсії, одним з основних патогенетичних механізмів якої є гіповолемія. Отже, як засоби базисної антигіпертензивної терапії діуретики під час вагітності не застосовують. Лише у хворих з АГ і серцевою недостатністю або нирковою патологією можливе призначення діуретиків (переважно тіазидних). Фуросемід у ранні терміни вагітності може діяти ембріотоксично. Калійзберігаючі діуретики вагітним зазвичай не призначають. 
12.6.9. Категорично протипоказані вагітним інгібітори ангіотензин перетворювального ферменту. Встановлено, що вони здатні пригнічувати екскреторну функцію нирок плода, викликати маловоддя, а згодом безводдя. Якщо хвора постійно приймала інгібітори ангіотензинперетворювального ферменту і продовжила їх прийом на початку вагітності, це у жодному разі не є показанням до переривання вагітності, оскільки вищеописані побічні ефекти притаманні за умови застосування препарату у II та III триместрах вагітності. Проте хвору обов'язково "переводять" на інші антигіпертензивні засоби відразу ж після встановлення діагнозу вагітності (краще на етапі її планування). 
Така сама тактика прийнята щодо блокаторів рецепторів ангіотензину II. 
12.6.10. Сульфат магнію не є антигіпертензивним засобом, але знижує AT завдяки загальноседативній дії. Застосовують при нашаруванні тяжкої прееклампсії або розвитку еклампсії для попередження/лікування судомних нападів (див. розділ Прееклампсія/Еклампсія п. 5.6.7). 
Таблиця 1. Медикаментозне лікування артеріальної гіпертензії під час вагітності 
Фармакологічна група, підгрупа 	Препарат 	Категорія FDA 	Режим застосування 	Макс. добова доза (мг) 	Примітки 	
			базисна терапія (per os) 	швидке зниження АТ 			
Центральні 2-АДРЕНОАГОНІСТИ 	Метилдофа 	B 	250 - 500 мг 
3 - 4 рази 	- 	4000 	Початкове лікування АГ (препарат вибору) 	
	Клонідин 	C 	0,075 - 0,2 мг 
2 - 4 рази 	0,15 - 0,2 мг під язик або 0,5 - 1 мл 0,01 % р-ну в/м чи в/в 	1,2 	 	
-АДРЕНОБЛОКАТОРИ 

неселективні  
 	Піндолол  	C  	5 - 15 мг 
2 рази 	- 	60 	 	
	Окспренолол  	C 	20 - 80 мг 
2 - 3 рази 	- 	240 	 	
1-селективні   
 	Атенолол 	C 	25 - 100 мг 
1 раз 	- 	100 	Частіше за інші -блокатори спричиняє затримку утробного росту 	
	Метопролол  	C 	12,5 - 50 мг 
2 рази 	- 	200 	 	
з властивостями -блокатора   	Лабеталол 	C 	100 - 400 мг 
2 - 3 рази 	10 - 20 мг в/в болюсно кожні 10 хв. (до 300 мг) або в/в краплинне 1 - 2 мг/хв. 	2400 	Як базисну терапію призначають за неефективності метилдофи (препарат другої лінії) 	
АНТАГОНІСТИ КАЛЬЦІЮ 	 	 	 	 	 	 	
дигідропіридини 	Ніфедипін  	C  	10 - 20 мг 
3 - 4 рази  	5 - 10 мг під язик чи розжувати або у формі крапель 
кожні 2 - 3 год. 	100 	Не рекомендується одночасно з сульфатом магнію (небезпека надмірної гіпотензії, пригнічення нервово-м'язової функції, депресії міокарда, дистресу плода) 	
	Ніфедипін пролонг. дії 	C 	20 - 40 мг 
2 рази 	- 	- " - 	- " - 	
фенілалкіламіни 	Верапаміл 	B 	40 - 80 мг 
3 - 4 рази 	- 	480 	Як базисний антигіпертензивний препарат у вагітних застосовується зрідка 	
МІОТРОПНІ ВАЗОДИЛАТАТОРИ 	 	 	 	 	 	 	
Артеріолярні 	Гідралазин 	C 	10 - 50 мг 
2 - 3 рази 	5 - 10 мг в/в болюсно кожні 20 хв. або в/в краплинно 0,5 - 1 мг/год. чи 10 - 20 мг в/м 	300 	Менш ефективний ніж інші антигіпертензивні засоби. Застосовують усе рідше 	
артеріолярно-венулярні 	Нітропрусид натрію 	C 	- 	В/в інфузія 0,25 - 0,5 мкг/кг/хв. 	120 мкг/кг 	Лише за відсутності гіпотензивного ефекту від інших засобів. Не можна вводити понад 4 годин 	
ДІУРЕТИКИ 	 	 	 	 	 	 	
тіазидні 	Гідрохлортіазид 	C 	12,5 - 50 мг 
1 раз 	- 	100 	Як базисна терапія - лише у випадках АГ із серцевою чи нирковою недостатністю. Категорично протипоказані за приєднання прееклампсії 	
петльові 	Фуросемід 	C 	- 	В/в болюсно 40 - 100 мг 	200 	Лише у разі набряку легенів чи гострій нирковій недостатності 	
АЛЬФА-АДРЕНОБЛОКАТОРИ 	 	 	 	 	 	 	
1-блокатори 	Празозин 	C 	0,5 - 4 мг 
3 - 4 рази 	- 	20 	Препарат третьої лінії. Застосовують рідко в комбінації з -блокатором 	
неселективні блокатори 	Пророксан 	C 	- 	2 - 3 мл 1 % р-ну в/м 	90 	У разі неускладненого гіпертензивного кризу з вегетативними порушеннями 	
ЗАСПОКІЙЛИВІ 	Сульфат магнію 	B 	- 	4 г в/в болюсно з подальшою безперервною інфузією 1 - 3 г/год. 	28 г 	Знижує АТ але застосовується виключно для попередження або лікування судомного нападу у разі приєднання прееклампсії/еклампсії 	
13. Розродження. 
13.1. Якщо не розвинулася прееклампсія і гіпертензія є контрольованою, вагітність продовжують до фізіологічного терміну пологів. 
13.2. У разі приєднання прееклампсії обирають тактику відповідно до її тяжкості (див. розділ Прееклампсія/Еклампсія). 
13.3. У переважній більшості випадків розродження проводять через природні пологові шляхи. 
13.3.1. Під час пологів забезпечують суворий контроль АТ та серцевої діяльності роділлі, моніторинг стану плода. 
13.3.2. Медикаментозну антигіпертензивну терапію починають, якщо АТ  160/110 мм рт. ст. (A), причому бажано не знижувати АТ менше 130/90 мм рт. ст. 
13.3.3. Для лікування гіпертензії під час пологів використовують засоби, безпечні для плода і новонародженого (див. п. 12.6). 
13.3.4. Доцільним є знеболення пологової діяльності у I та II періодах пологів (ефективна профілактика прогресування гіпертензії). Метод вибору знеболення - епідуральна анестезія. У разі неможливості проведення епідуральної анестезії застосовують ненаркотичні аналгетики, седативні засоби, фентаніл. 
13.4. Кесарів розтин у плановому порядку виконують за умови наявності: 
- неконтрольованої тяжкої гіпертензії; 
- ураження органів-мішеней (див. п. 4.3); 
- затримки утробного росту плода тяжкого ступеня. 
13.5. За умови необхідності розродження хворої у терміні до 34 тижнів вагітності проводять підготовку сурфактантної системи легенів плода глюкокортико-стероїдами (див. розділ Прееклампсія/Еклампсія п. 4.7). 
13.6. У разі спонтанного початку пологової діяльності до повних 34 тижнів вагітності план ведення пологів вирішується консиліумом лікарів з урахуванням стану роділлі, стану плода та акушерської ситуації. 
13.7. Третій період пологів ведуть активно. 
Застосування Ергометрину та його похідних у хворих на АГ протипоказано (B). 
14. У післяпологовому періоді забезпечують ретельний нагляд терапевта (кардіолога), щоденний контроль АТ, огляд очного дна, визначення протеїнурії, дослідження крові на креатинін. Продовжують попереднє антигіпертензивне лікування. 
15. Лактацію не виключають. 
15.1. Протипоказаннями до лактації та грудного вигодовування: 
- злоякісна гіпертензія, 
- тяжкі ураження органів-мішеней (див. п. 4.3). 
Тимчасове протипоказання - неконтрольована гіпертензія. 
15.2. Медикаментозна антигіпертензивна терапія матері не перешкоджає грудному вигодовуванню. Не бажано застосовувати в період лактації атенолол, клонідин, блокатори рецепторів ангіотензину II. З групи інгібіторів ангіотензинперетворювального ферменту віддають перевагу каптоприлу або еналаприлу, призначати їх не раніше, ніж через 1 місяць після пологів. Варто пам'ятати, що сечогінні засоби зменшують кількість грудного молока. 
16. Після виписки з акушерського стаціонару хвору з хронічною АГ передають під нагляд дільничного терапевта (кардіолога) або сімейного лікаря. 
ПРЕЕКЛАМПСІЯ/ЕКЛАМПСІЯ 
Шифр МКХ-10: O13 - O15 
1. Класифікація  
Класифікація МКХ-10  
Легка прееклампсія або гестаційна гіпертензія без значної протеїнурії 	O13 	
Прееклампсія середньої тяжкості 	O14.0 	
Тяжка прееклампсія 	O14.1 	
Прееклампсія неуточнена 	O14.9 	
Еклампсія 	O15 	
Еклампсія під час вагітності 	O15.0 	
Еклампсія під час пологів 	O15.1 	
Еклампсія в післяпологовому періоді 	O15.2 	
Еклампсія неуточнена за терміном 	O15.3 	

До даної класифікації не увійшли такі особливі форми пізнього гестозу, як HELLP-синдром і гострий жировий гепатоз, за умови розвитку яких ризик для плода та вагітної є вкрай високим, що потребує негайних адекватних дій. Діагностика, лікування та акушерська тактика у разі цих форм гестозу визначаються окремими протоколами. 
2. Діагностика (табл. 2 і 3) 
Таблиця 2. Діагностичні критерії тяжкості прееклампсії/еклампсії 
Діагноз 	Діаст. АТ, мм рт. ст. 	Протеїнурія, г/доб. 	Інші ознаки 	
Гестаційна гіпертензія або легка прееклампсія 	90 - 99 	< 0,3 	- 	
Прееклампсія середньої тяжкості 	100 - 109 	0,3 - 5,0 	Набряки на обличчі, руках 
Інколи головний біль 	
Тяжка прееклампсія 	 110 	> 5 	Набряки генералізовані, значні 
Головний біль 
Порушення зору 
Біль в епігастрії або/та правому підребер'ї 
Гіперрефлексія 
Олігурія (< 500 мл/доб.) 
Тромбоцитопенія 	
Еклампсія 	 90 	 0,3 	Судомний напад (один чи більше) 	
Примітка. Наявність у вагітної хоча б одного з критеріїв більш тяжкої прееклампсії є підставою для відповідного діагнозу. 
Таблиця 3. Додаткові клініко-лабораторні критерії прееклампсії 
Ознаки 	Легка прееклампсія 	Прееклампсія середньої тяжкості 	Тяжка прееклампсія 	
Сечова кислота, ммоль/л 	< 0,35 	0,35 - 0,45 	> 0,45 	
Сечовина, ммоль/л 	< 4,5 	4,5 - 8,0 	> 8 	
Креатинін, мкмоль/л 	< 75 	75 - 120 	> 120 або олігурія 	
Тромбоцити, ·109/л 	> 150 	80 - 150 	< 80 	
3. Легка прееклампсія 
3.1. Надання допомоги залежить від стану вагітної, параметрів АТ та протеїнурії. У разі відповідності стану вагітної критеріям легкої прееклампсії при терміні вагітності до 37 тижнів можливий нагляд в умовах стаціонару денного перебування. 
3.2. Визначають термін вагітності. 
3.3. Проводять навчання пацієнтки самостійному моніторингу основних показників розвитку прееклампсії: вимірювання АТ, контроль балансу рідини та набряків, реєстрація рухів плода. 
3.4. Проводять лабораторне обстеження: загальний аналіз сечі, добова протеїнурія, креатинін та сечовина плазми крові, гемоглобін, гематокрит, кількість тромбоцитів, коагулограма, АлАТ і АсАТ, визначення стану плода (нестресовий тест за можливості). 
3.5 Медикаментозну терапію не призначають. Не обмежують вживання рідини та кухонної солі (A). 
3.6. Показання для госпіталізації: 
- термін вагітності більше 37 тижнів; 
- поява хоча б однієї ознаки прееклампсії середньої тяжкості; 
- порушення стану плода. 
3.7. У разі стабільного стану жінки у межах критеріїв легкої прееклампсії - тактика ведення вагітності вичікувальна. 
3.8. Пологи ведуть через природні пологові шляхи. 
4. Прееклампсія середньої тяжкості 
4.1. Госпіталізація. 
4.1.1. При терміні гестації 37 тижнів і більше - планова госпіталізація вагітної до стаціонару II рівня для розродження. 
4.1.2. При терміні вагітності менше 37 тижнів, прогресуванні прееклампсії або порушенні стану плода - госпіталізація вагітної до стаціонару III рівня. 
4.2. Первинне лабораторне обстеження: загальний аналіз крові, гематокрит, кількість тромбоцитів, коагулограма, АлАТ і АсАТ, група крові та резус-фактор (у разі відсутності точних відомостей), загальний аналіз сечі, визначення добової протеїнурії, креатиніну, сечовини, сечової кислоти плазми, електроліти (натрій та калій), оцінка стану плода. 
4.3. Охоронний режим - напівліжковий, обмеження фізичного та психічного навантаження. 
4.4. Раціональне харчування: їжа з підвищеним вмістом білків, без обмеження солі та води, вживання продуктів, які не викликають спраги (A). 
4.5. Комплекс вітамінів та мікроелементів для вагітної, за необхідності - препарати заліза. 
4.6. При діастолічному АТ  100 мм рт. ст. - призначення гіпотензивних препаратів (метилдофа по 0,25 - 0,5 г 3 - 4 рази на добу, максимальна доза - 3 г на добу; за необхідності додають ніфедипін по 10 мг 2 - 3 рази на добу, максимальна добова доза-100 мг) (A). 
4.7. При терміні вагітності до 34 тижнів призначають кортикостероїди для профілактики респіраторного дистрес-синдрому (РДС) - дексаметазон по 6 мг через 12 год. чотири рази впродовж 2 діб. 
4.8. Дослідження проводять із встановленою кратністю динамічного спостереження показників (C): 
- контроль АТ - кожні 6 годин першої доби, надалі - двічі на добу; 
- аускультація серцебиття плода кожні 8 годин; 
- аналіз сечі - щодоби; 
- добова протеїнурія - щодоби; 
- гемоглобін, гематокрит, коагулограма, кількість тромбоцитів, АлАТ і АсАТ, креатинін, сечовина - кожні три дні; 
- моніторинг стану плода: кількість рухів за 1 годину, частота серцевих скорочень - щодня; 
- оцінка біофізичного профілю плода (за показаннями); 
- кардіотокографія (за показаннями). 
4.9. При прогресуванні прееклампсії або погіршенні стану плода розпочинають підготовку до розродження: 
- підготовка пологових шляхів у разі "незрілої" шийки матки - простагландини E2 (місцеве). 
4.10. Розродження. 
4.10.1. Метод розродження у будь-якому терміні гестації визначається готовністю пологових шляхів або станом плода. 
4.10.1.1. За умови неефективності проведеної підготовки пологових шляхів простагландинами проводять операцію кесаревого розтину. 
4.10.1.2. Якщо шийка матки достатньо зріла, проводять родостимуляцію та пологи ведуть через природні пологові шляхи. 
4.10.2. За умови стабільного стану вагітної та показниках АТ, що не виходять за межі критеріїв прееклампсії середнього ступеня тяжкості, у процесі пологів утримуються від магнезіальної терапії. У РАЗІ погіршення загального стану вагітної, появі ознак тяжкої прееклампсії, нестабільних показниках АТ або постійно високих показниках АТ на рівні максимальних, характерних для прееклампсії середнього ступеня тяжкості, показано проведення магнезіальної терапії для профілактики судом (A). 
4.11. Перехід до ведення вагітної за алгоритмом тяжкої прееклампсії здійснюють у випадках наростання хоча б однієї з наступних ознак: 
- діастолічний АТ > 110 мм рт. ст.; 
- головний біль; 
- порушення зору; 
- біль у епігастральній ділянці або правому підребер'ї; 
- ознаки печінкової недостатності; 
- олігурія (< 25 мл/год.); 
- тромбоцитопенія (< 100 · 109/л); 
- ознаки ДВЗ-синдрому; 
- підвищення активності АлАТ та АсАТ. 
5. Тяжка прееклампсія 
5.1. Госпіталізація. 
5.1.1. Хвору госпіталізують до відділення анестезіології та інтенсивної терапії (ВАІТ) стаціонару III рівня для оцінки ступеня ризику вагітності для матері і плода та вибору методу розродження протягом 24 годин. 
5.1.2. Виділяють індивідуальну палату з інтенсивним цілодобовим спостереженням медичного персоналу. 
5.2. Негайні консультації терапевта, невропатолога, окуліста. 
5.3. Катетеризують периферичну вену для тривалої інфузійної терапії за необхідності контролю ЦВТ - центральну вену, для контролю погодинного діурезу - сечовий міхур. За показаннями - трансназальна катетеризація шлунка. 
5.4. Первинне лабораторне обстеження: загальний аналіз крові, гематокрит, кількість тромбоцитів, коагулограма, АлАТ та АсАТ; група крові та резус-фактор (за відсутності); загальний аналіз сечі, визначення протеїнурії, креатиніну, сечовини, загальний білок, білірубін та його фракції, електроліти. 
5.5. Ретельне динамічне спостереження: 
- контроль АТ - щогодини; 
- аускультація серцебиття плода - кожні 15 хвилин; 
- аналіз сечі - кожні 4 години; 
- контроль погодинного діурезу (катетеризація сечового міхура катетером Фалея); 
- гемоглобін, гематокрит, кількість тромбоцитів, функціональні печінкові проби, креатинін плазми - щодоби; 
- моніторинг стану плода: кількість рухів за 1 годину, частота серцевих скорочень - щодня, за можливості - допплерометричний контроль кровообігу у судинах пуповини, судинах мозку плода, плаценті та фетоплацентарному комплексі; 
- оцінка об'єму навколоплодових вод та біофізичного профілю плода - за показаннями; 
- тест на відсутність стресу плода - при погіршенні показників щоденного моніторингу плода і обов'язково перед розродженням (оцінка стану серцевої діяльності плода за допомогою фетального монітору). 
5.6. Лікування. 
5.6.1. Охоронний режим (суворий ліжковий), виключення фізичного та психічного напруження. 
5.6.2. Комплекс вітамінів для вагітної, за необхідності - мікроелементи. 
5.6.3. При терміні вагітності до 34 тижнів - кортикостероїди для профілактики РДС-дексаметазон по 6 мг через 12 год. чотири рази впродовж 2 діб. 
5.6.4. У разі необхідності проводять підготовку пологових шляхів за допомогою простагландинів. 
5.6.5. Тактика ведення активна з розродженням у найближчі 24 години з моменту встановлення діагнозу. 
Вичікувальна тактика в усіх випадках тяжкої прееклампсії не рекомендується (B). 
5.6.6. Антигіпертензивна терапія. 
5.6.6.1. Лікування артеріальної гіпертензії не є патогенетичним, але необхідне для матері та плода. Зниження АТ має на меті попередження гіпертензивної енцефалопатії та мозкових крововиливів. Слід прагнути довести АТ до безпечного рівня (150/90 - 160/100 мм рт. ст., не нижче!), який забезпечує збереження адекватного мозкового та плацентарного кровотоку (B). 
Швидке і різке зменшення рівня АТ може викликати погіршення стану матері та плода (C). 
5.6.6.2. Антигіпертензивну терапію проводять при підвищенні діастолічного тиску > 110 мм рт. ст. разом з магнезіальною терапією (див. нижче п. 5.6.7). Попередньо слід відновити ОЦК (див. нижче п. 5.6.9). 
5.6.6.3. Лабеталол застосовують спочатку внутрішньовенно 10 мг, через 10 хвилин, за відсутності адекватної реакції (діастолічний АТ залишився вище 110 мм рт. ст.) - додатково ще 20 мг препарату. АТ контролюють кожні 10 хвилин, і якщо діастолічний тиск лишається вище 110 мм рт. ст., вводять 40 мг, а потім 80 мг лабеталолу (максимально до 300 мг) (B). 
5.6.6.4. За відсутності лабеталолу можливе застосування ніфедипіну 5 - 10 мг під язик. Якщо ефект відсутній, то через 10 хвилин необхідно дати ще 5 мг препарату під язик. 
Слід пам'ятати, що на фоні введення сульфату магнію ніфедипін може призвести до швидкого розвитку гіпотензії. 
5.6.6.5. Для зниження АТ при тяжкій прееклампсії застосовують також гідралазин: 20 мг (1 мл) препарату розчиняють у 20 мл 0,9 % розчину хлориду натрію, вводять повільно внутрішньовенно по 5 мл (5 мг гідралазину) кожні 10 хвилин, доки діастолічний АТ не знизиться до безпечного рівня (90 - 100 мм рт. ст.). За необхідності повторюють внутрішньовенне введення гідралазину по 5 - 10 мг щогодини або 12,5 мг внутрішньом'язово кожні 2 години. 
Метилдофу для лікування тяжкої прееклампсії застосовують рідше, оскільки препарат має відстрочену дію (ефект настає через 4 години). Як правило, застосовують дози 1,0 - 3,0 г на добу як монотерапію або у комбінації з ніфедипіном 0,5 мг/кг/доб. (B). 
У разі недоношеної вагітності добова доза метилдофи не повинна перевищувати 2,0 г, бо це може призвести до розвитку меконіальної непрохідності у недоношених новонароджених. 
На фоні застосування метилдофи навіть звичайні дози тіопенталу-натрію можуть призвести до колапсу. 
5.6.6.6. Як антигіпертензивний засіб у хворих з тяжкою прееклампсією можна застосовувати клонідин: 0,5 - 1 мл 0,01 % розчину внутрішньовенно чи внутрішньом'язово або 0,15 - 0,2 мг під язик 4 - 6 разів на день. 
5.6.6.7. За умови можливості дослідження типу гемодинаміки, антигіпертензивну терапію проводять з його урахуванням. 
У разі гіперкінетичного типу доцільно застосовувати комбінацію лабеталолу з ніфедипіном, при гіпокінетичному - клонідин + ніфедипін на фоні відновлення ОЦК, при еукінетичному - метилдофа + ніфедипін. 
5.6.6.8. Як антиконвульсант з одночасною антигіпертензивною дією використовують сульфат магнію, що є препаратом вибору для профілактики та лікування судом (A), які у госпіталізованих жінок виникають внаслідок недостатнього лікування тяжкої прееклампсії. 
5.6.7. Магнезіальна терапія 
Магнезіальна терапія - це болюсне введення 4 г сухої речовини сульфату магнію з подальшою безперервною внутрішньовенною інфузією зі швидкістю, яка визначається станом хворої. 
5.6.7.1. Магнезіальну терапію починають з моменту госпіталізації, якщо діастолічний АТ > 130 мм рт. ст. 
5.6.7.2. Мета магнезіальної терапії - підтримка концентрації іонів магнію в крові вагітної на рівні, потрібному для профілактики судом. 
5.6.7.3. Стартову дозу (дозу насичення) - 4 г сухої речовини (16 мл 25 %-го розчину сульфату магнію) вводять шприцом дуже повільно протягом 15 хвилин (у разі еклампсії - протягом 5 хвилин). Зважаючи на те, що концентрований розчин сульфату магнію може викликати значне подразнення стінки вени, у яку проводиться інфузія (аж до некрозу), стартову дозу сульфату магнію розчиняють в 0,9 % розчині хлориду натрію чи розчині Рингера-Локка. Для цього у стерильний флакон з 34 мл розчину вводять 4 г магнію сульфату (16 мл 25 %-го розчину). 
5.6.7.4. Підтримуючу терапію стандартно починають з дози 1 г сухої речовини сульфату магнію на годину. За такої швидкості введення концентрація магнію у сироватці крові досягне 4 - 8 ммоль/л (терапевтична концентрація) через 18 годин. При введенні зі швидкістю 2 г/год. - через 8 годин, а при швидкості 3 г/год. - через 2 години. 
Наведені швидкості введення сульфату магнію можливі тільки за умови нормального діурезу (не менше 50 мл/год.), у разі навіть незначної олігурії швидкість введення необхідно зменшити, постійно проводячи моніторинг рівня магнію у плазмі крові. 
Розчин для підтримуючої терапії сульфатом магнію готують таким чином: 7,5 г сульфату магнію (30 мл 25 %-го розчину) вводять у флакон, що містить 220 мл 0,9 % розчину хлориду натрію чи розчину Рингера-Локка. Отриманий 3,33 % розчин сульфату магнію необхідно вводити через допоміжну лінію крапельниці (паралельно інфузійній терапії). Швидкість введення розчину підбирають згідно зі станом вагітної - від 1 г/год. (10 - 11 крапель) до 2 г/год. (22 краплі/хв.) або 3 г/год. (33 краплі/хв.). У табл. 4 зазначено швидкість введення і відповідну дозу сульфату магнію в перерахунку на суху речовину. 
Таблиця 4. Швидкість введення 3,33 % розчину сульфату магнію 
Доза сульфату магнію (в перерахунку на суху речовину) 	Швидкість введення 	
	мл/год. 	крапель/хв. 	
1 г/год. 	33,33 	10 - 11 	
1,5 г/год. 	50 	16 - 17 	
2 г/год. 	66,66 	22 	
3 г/год. 	100 	33 	
4 г/год. 	133,33 	44 	
5.6.7.5. Робочий розчин сульфату магнію вводять одночасно з усіма розчинами, необхідними для проведення інфузійної терапії у пацієнтки. Загальна кількість рідини, що вводиться, становить від 75 до 125 мл за годину і не повинна перевищувати 2500 - 3000 мл за добу (35 мл/кг) (з урахуванням рідини, що вводиться із сульфатом магнію, і випитої рідини). 
Для виконання процедури використовують два флакони - один з 250 мл 3,33 % розчину сульфату магнію, інший - з інфузійним середовищем. Крапельниці, що виходять з цих флаконів, з'єднують між собою конектором чи голкою. При цьому основною є лінія з інфузійним середовищем, а лінія із сульфатом магнію повинна впадати до неї, а не навпаки. 
5.6.7.6. Рішення щодо зміни швидкості введення сульфату магнію (збільшення або зменшення дози) чи припинення магнезіальної терапії приймають на підставі оцінки показників сироваткового магнію або у разі появи клінічних ознак токсичності сульфату магнію (зниження частоти дихання до 14 і менше за хвилину, пригнічення колінних рефлексів, розвиток AV-блокади). 
Достатність дози сульфату магнію визначається рівнем його у сироватці крові у перші 4 - 6 годин. Якщо немає можливості проводити контроль рівня сироваткового магнію, погодинно ретельно оцінюють наявність/відсутність клінічних симптомів токсичності сульфату магнію, що документується в історії хвороби. 
Ознаки магнезіальної інтоксикації можливі навіть на фоні терапевтичних концентрацій магнію у плазмі крові за умови комбінації з іншими препаратами, особливо з блокаторами кальцієвих каналів. 
5.6.7.7. З появою ознак токсичності сульфату магнію призначають 1 г глюконату кальцію (10 мл 10 %-го розчину) в/в, який завжди повинен знаходитися біля ліжка хворої. 
Моніторинг стану вагітної під час проведення терапії сульфатом магнію включає: 
- вимірювання АТ кожні 20 хв.; 
- підрахунок ЧСС; 
- спостереження за частотою та характером дихання (ЧД має бути не менше 14 за 1 хв.); 
- визначення сатурації O2 (не нижче 95 %); 
- кардіомоніторний контроль; 
-ЕКГ; 
- перевірка колінних рефлексів кожні 2 год.; 
- контроль погодинного діурезу (має бути не менше 50 мл/год.). 
Крім того, контролюють: 
- симптоми наростання тяжкості прееклампсії: головний біль, порушення зору (двоїння предметів, "мерехтіння мушок" в очах), біль у епігастрії; 
- симптоми можливого набряку легенів: тяжкість в грудях, кашель з мокротинням чи без нього, задуха, підвищення ЦВТ, поява крепітації чи вологих хрипів при аускультації легенів, зростання ЧСС та ознак гіпоксії, зниження рівня свідомості; 
- стан плода (аускультація серцебиття щогодини, фетальний моніторинг). 
5.6.7.8. Магнезіальну терапію проводять протягом 24 - 48 годин після пологів, разом із симптоматичним лікуванням. Слід пам'ятати, що застосування сульфату магнію під час пологів та у ранньому післяпологовому періоді знижує скоротливу активність матки. 
5.6.7.9. Критерії закінчення магнезіальної терапії: 
- припинення судом; 
- відсутність симптомів підвищеної збудливості ЦНС (гіперрефлексія, гіпертонус, судомна готовність); 
- стійке зниження діастолічного артеріального тиску (90 - 100 мм рт. ст.) 
- нормалізація діурезу (> 50 мл/год.). 
5.6.7.10. Протипоказання до магнезіальної терапії: 
- гіпокальціємія; 
- пригнічення дихального центру; 
- артеріальна гіпотензія; 
- кахексія. 
5.6.8. За відсутності сульфату магнію можливе використання діазепаму, хоча існує високий ризик неонатального пригнічення дихання (діазепам вільно проходить крізь плацентарний бар'єр) (B). Методику використання діазепаму наведено у таблиці. 
Таблиця 5. Схема застосування діазепаму при тяжкій прееклампсії та еклампсії 
Стартова доза 	10 мг (2 мл) внутрішньовенно протягом 2 хвилин в 10 мл 0,9 % розчину хлориду натрію.
Якщо судоми відновились або не припинилися - повторити стартову дозу.
При перевищенні дози 30 мг за 1 годину може виникнути пригнічення або зупинка дихання у хворої! 	
Підтримуюча доза 	40 мг розчиняють у 500 мл 0,9 % розчину хлориду натрію або розчині Рингера і вводять внутрішньовенно зі швидкістю 22 мл/год. (6 - 7 крапель за хвилину). 
Якщо є можливість введення шприцевим дозатором, встановлюють швидкість 1,5 - 1,75 мг діазепаму за годину. За необхідності добову дозу можна підвищити до 80 мг. 
Можливе внутрішньом'язове введення препарату по 10 мг через кожні 3 - 4 години. 	
Ректальне введення 	За неможливості забезпечити внутрішньовенне введення 20 мг діазепаму необхідно розчинити у  10 мл 0,9 % розчину хлориду натрію, ввести шприц з розчином до прямої кишки на половину його довжини та вприснути його вміст. Після цього стискають сідниці і утримують їх у такому положенні 10 хв. 
Також можливе введення розчину діазепаму у пряму кишку через катетер. 	
5.6.9. Інфузійна терапія 
5.6.9.1. Умовою адекватної інфузійної терапії є суворий контроль об'єму введеної і випитої рідини та діурезу. Діурез має бути не менше 60 мл/год. 
5.6.9.2. Загальний об'єм рідини, що вводиться, має відповідати добовій фізіологічній потребі жінки (у середньому 30 - 35 мл/кг) з додаванням об'єму нефізіологічних втрат (крововтрата тощо). 
5.6.9.3. Швидкість введення рідини не повинна перевищувати 85 мл/год., або погодинний діурез + 30 мл/год. (C). 
5.6.9.4. Препаратами вибору інфузійної терапії до моменту розродження є ізотонічні сольові розчини (Рингера, NaCl 0,9 %) (B). 
5.6.9.5. У разі необхідності відновлення ОЦК оптимальними препаратами є розчини гідроксиетилкрохмалю 6 % або 10 % (C). Гідроксиетилкрохмалі або декстрани слід вводити разом з кристалоїдами у співвідношенні 2:1. 
5.6.9.6. До інфузійно-трансфузійної програми доцільно включати донорську свіжозаморожену плазму для ліквідації гіпопротеїнемії (показники білка плазми < 55 г/л), нормалізації співвідношення антикоагулянти/прокоагулянти, що є профілактикою кровотеч у пологах і післяпологовому періоді (C). 
Введення розчинів альбуміну (особливо 5 %) є недоцільним, оскільки внаслідок специфічної селективної альбумінурії він швидко виводиться, що й зумовлює короткочасність корекції гіповолемії і гіпопротеїнемії при тяжких формах прееклампсії (C). У разі необхідності альбумін краще використовувати у вигляді        10-20% розчинів (потрібен менший об'єм) у сполученні з кристалоїдами, зазвичай у співвідношенні 1:1. 
5.6.9.7. Компонентом інфузійної терапії тяжкої прееклампсії можуть бути декстрани, які ефективно підвищують ОЦК, поліпшують мікроциркуляцію. Їх доза не повинна перевищувати 10 мл/кг/доб., оскільки це може призвести до гіпокоагуляції (C). 
5.6.9.8. Не використовують гіпоосмолярні розчини - 5 % і 10 % глюкозу, а також їх суміші з електролітами ("поляризуючі суміші"), оскільки вони часто викликають гіпоглікемію у плода, посилюють накопичення лактату в мозку матері, погіршуючи неврологічний прогноз у разі еклампсії. До введення розчинів глюкози у хворої на тяжку прееклампсію вдаються лише за абсолютними показаннями - гіпоглікемія, гіпернатріємія та гіпертонічна дегідратація, іноді - у хворих на цукровий діабет для профілактики гіпоглікемії. 
5.7. Тактика розродження. 
5.7.1. За умови готових пологових шляхів проводять амніотомію з наступним призначенням родозбудження окситоцином. 
5.7.2. Розродження проводять з урахуванням акушерської ситуації. Перевагу віддають пологам через природні пологові шляхи з адекватним знеболенням (епідуральна анестезія або інгаляція закисом азоту). 
5.7.3. За умови неготової шийки матки та відсутності ефекту від підготовки простагландинами, або у разі прогресування гіпертензії, загрози судомного нападу, погіршення стану плода розродження проводять шляхом операції кесаревого розтину. 
5.7.4. Показанням до планового кесаревого розтину у разі тяжкої прееклампсії є прогресування прееклампсії або погіршення стану плода у вагітної з незрілими пологовими шляхами. 
5.7.5. При погіршенні стану вагітної або плода у другому періоді пологів накладають акушерські щипці або проводять вакуум-екстракцію плода на фоні адекватного знеболення. 
5.7.6. У третьому періоді пологів - утеротонічна терапія з метою профілактики кровотечі (окситоцин внутрішньовенно краплинно). 
Метилергометин не застосовують! (B) 
5.8. Після пологів лікування прееклампсії продовжують залежно від стану жінки, клінічної симптоматики та лабораторних показників. Необхідні моніторинг АТ і антигіпертензивна терапія. Дози антигіпертензивних препаратів поступово зменшують, але не раніше, ніж через 48 годин після пологів. Якщо жінка отримувала два чи більше антигіпертензивних препаратів - один препарат відміняють. Магнезіальна терапія триває не менше 24 годин після пологів або після останнього нападу судом. 
6. Прееклампсія, встановлена у післяпологовому періоді 
6.1. Призначають охоронний режим, контроль АТ, збалансоване харчування. 
6.2. Лабораторне обстеження: загальний аналіз крові (гемоглобін, гематокрит, кількість тромбоцитів) та сечі, біохімічне дослідження крові (АлАТ та АсАТ, білірубін, креатинін, сечовина, загальний білок), коагулограма. 
6.3. Лікування. 
6.3.1. За умови застосування гіпотензивних препаратів до пологів, після пологів продовжують їх введення. 
6.3.2. У разі недостатньої ефективності терапії додають тіазидні діуретики. При виникненні гіпертензії вперше після пологів лікування починають з тіазидних діуретиків. 
6.3.3. Сульфат магнію призначають за показаннями - у разі ризику виникнення еклампсії. 
6.3.4. Проводять ретельний контроль інволюції матки. Профілактика кровотечі введенням метилергометрину протипоказана. 
6.4. Виписування з пологового стаціонару здійснюють після нормалізації стану хворої. У разі відсутності стабілізації стану жінку переводять до терапевтичного відділення. 
Під час виписування лікар акушер-гінеколог проводить з породіллю бесіду з питань подальшого спостереження, раціонального харчування, режиму, контрацепції та планування наступної вагітності. 
7. Еклампсія 
7.1. Про високий ризик еклампсії свідчать: сильний біль голови, висока гіпертензія (діастолічний АТ > 120 мм рт. ст.), нудота, блювання, порушення зору, біль у правому підребер'ї та/або епігастральній ділянці. 
7.2. Головні цілі екстреної допомоги: 
- припинення судом; 
- відновлення прохідності дихальних шляхів. 
7.3. Задачі інтенсивної терапії після ліквідації судом: 
- попередження повторних судомних нападів; 
- усунення гіпоксії і ацидозу (дихального та метаболічного); 
- профілактика аспіраційного синдрому; 
- невідкладне розродження. 
7.4. Перша допомога при розвитку приступу еклампсії. 
7.4.1. Лікування у разі нападу судом починається на місці. 
7.4.2. Розгортають палату інтенсивної терапії чи госпіталізують вагітну до відділення анестезіології та інтенсивної терапії. 
7.4.3. Хвору укладають на рівну поверхню у положенні на лівому боці, швидко звільняють дихальні шляхи, відкриваючи рот і висуваючи вперед нижню щелепу, паралельно евакуюють вміст ротової порожнини. За можливості, якщо збережено спонтанне дихання, вводять повітровід та проводять інгаляцію кисню. 
7.4.4. За умови розвитку тривалого апноє негайно починають примусову вентиляцію носо-лицевою маскою з подачею 100 % кисню у режимі позитивного тиску наприкінці видиху. Якщо судоми повторюються або хвора залишається у стані коми, вводять м'язові релаксанти (суксаметонію бромід 2 мг/кг) та переводять пацієнтку на штучну вентиляцію легенів (ШВЛ) у режимі помірної гіпервентиляції. 
7.4.5. Паралельно з проведеними заходами щодо відновлення адекватного газообміну здійснюють катетеризацію периферичної вени та починають введення протисудомних препаратів (сульфат магнію - болюс 4 г протягом 5 хвилин внутрішньовенно, потім підтримуюча терапія 1 - 2 г/год.) під ретельним контролем АТ і ЧСС. Якщо напади тривають, внутрішньовенно вводять ще 2 г сульфату магнію (8 мл 25 % розчину) протягом 3 - 5 хвилин. Замість додаткового болюсу сульфату магнію можна використовувати діазепам внутрішньовенно (10 мг) чи тіопентал-натрій (450 - 500 мг) упродовж 3 хвилин. Якщо напад судом триває понад 30 хвилин, цей стан розглядають як екламптичний статус. 
7.4.6. Якщо діастолічний АТ залишається на високому рівні (> 110 мм рт. ст.), проводять антигіпертензивну терапію (див. п. 5.6.6). 
7.4.7. Катетеризують сечовий міхур. 
7.4.8. Усі маніпуляції (катетеризація вен, сечового міхура, акушерські маніпуляції) проводять під загальною анестезією тіопенталом-натрієм або закисом азоту з киснем. 
Не застосовують кетамін! 
7.4.9. Після ліквідації судом проводять корекцію метаболічних порушень, водно-електролітного балансу і кислотно-основного стану, білкового обміну. 
7.5. Обстеження здійснюють після припинення нападу судом. 
7.5.1. Консультація невропатолога та окуліста. 
7.5.2. Лабораторні аналізи: повний аналіз крові (тробмоцити, гематокрит, гемоглобін, час згортання), загальний білок, рівень альбуміну, глюкоза, сечовина, креатинін, трансамінази, електроліти, рівень кальцію, магнію, фібриноген та продукти його деградації, протромбін та протромбіновий час, аналіз сечі, добова протеїнурія. 
7.5.3. Моніторинг АТ, визначення погодинного діурезу, оцінку клінічних симптомів проводять з обов'язковою реєстрацією в історії пологів щогодини. 
7.6. Штучна вентиляція легенів. 
7.6.1. Штучна вентиляція легенів не є основним способом лікування еклампсії, однак усунення гіпоксії (найважливішого патогенетичного чинника розвитку поліорганної недостатності) - обов'язкова умова проведення інших заходів. 
7.6.2. Показання: 
7.6.2.1. Абсолютні: 
- еклампсія під час вагітності; 
- екламптична кома або екламптичний статус; 
- гострий респіраторний дистрес-синдром дорослих (III стадія); 
- судомна готовність на фоні поверхневого наркозу; 
- поєднання прееклампсії/еклампсії з шоком будь-якого генезу. 
7.6.2.2. Відносні: 
- прогресування гострої коагулопатії; 
- крововтрата під час операції більше 15 мл/кг (подовжена ШВЛ до стабілізації життєвих функцій організму і відновлення ОЦК). 
7.6.3. ШВЛ проводять у режимі нормовентиляції або помірної гіпервентиляції (pCO2 = 30 - 40 мм рт. ст.). 
Початкові параметри ШВЛ: дихальний об'єм - 7 - 8 мл/кг, хвилинний об'єм дихання - 10 - 12 л/хв., тиск на вдиху - не більше 20 см вод. ст., FiO2 - 30 %, відношення вд./вид. - 1:2. 
7.6.4. При наяві судомного синдрому після пологів синхронізації з респіратором досягають застосуванням недеполяризуючих міорелаксантів, в інших випадках використовують барбітурати + бензодіазепіни + ГОМК. 
7.6.5. За відсутності судом ШВЛ проводять у режимі SIMV до повного відновлення свідомості і спонтанного адекватного дихання. 
7.6.6. При проведенні ШВЛ більше доби необхідне проведення фібробронхоскопії. 
7.6.7. Критерії припинення ШВЛ: 
- повне відновлення свідомості; 
- відсутність судом та судомної готовності без застосування протисудомних препаратів; 
- стабілізація геодинаміки; 
- припинення дії препаратів, які пригнічують дихання (міорелаксанти, наркотичні аналгетики, гіпнотики та ін.); 
- відсутність ознак гострого респіраторного дистрес-синдрому дорослих; 
- стабільність стану системи гемостазу; 
- відновлена киснева ємність крові (гемоглобін не менше 80 г/л); 
- SaO2 > 95 %, PaO2 > 80 мм рт. ст. при FiO2 < 0,4 (PaO2 / FiO2 > 200). 
Вказаних вище критеріїв і, в першу чергу, нормалізації гемодінамики, необхідно досягти протягом першої доби і планувати припинення ШВЛ, яка повинна супроводжуватися повною відміною седативної терапії. 
У разі крововиливу у мозок і коматозного стану вагітної питання про припинення ШВЛ обговорюється не раніше, ніж за дві доби. Інтенсивну терапію продовжують у повному обсязі. 
7.6.8. Інтенсивна терапія еклампсії без ШВЛ можлива за таких умов: 
- напад судом виник під дією надзвичайних стимулів (перейми, потуги) чи у післяпологовому періоді; 
- після нападу еклампсії збережені елементи свідомості; 
- артеріальний тиск під час нападу не перевищує 170/100 мм рт. ст.; 
- відсутність субарахноїдального крововиливу; 
- відсутність вогнищевої неврологічної симптоматики; 
- відсутність інших показань до ШВЛ. 
7.7. Жінку, яка перенесла еклампсію, наглядають в умовах палати реанімації та інтенсивної терапії, або організовують індивідуальний пост. 
7.8. Розродження здійснюється терміново. 
7.8.1. Якщо акушерська ситуація не дозволяє провести негайне розродження через природні пологові шляхи (екламптичний напад стався у II періоді пологів), виконують операцію кесарів розтин. 
7.8.2. Розродження проводять відразу після ліквідації нападу судом на фоні постійного введення сульфату магнію та антигіпертензивної терапії. 
7.8.3. За умови продовження нападу судом термінове розродження проводять після переведення хворої на ШВЛ. 
7.8.4. Після закінчення оперативного втручання ШВЛ продовжують до стабілізації стану пацієнтки. 
7.9. Після пологів лікування продовжують відповідно до стану хворої. Магнезіальна терапія має тривати ще не менше 48 годин. 
8. Спостереження за жінкою, що перенесла прееклампсію/еклампсію після виписки з пологового стаціонару 
8.1. В умовах жіночої консультації за участю терапевта проводять диспансерний нагляд за жінкою, яка перенесла середнього ступеня або тяжку прееклампсію чи еклампсію: 
- патронаж на дому, 
- консультація профільних спеціалістів (за необхідності), 
- комплексне обстеження через 6 тижнів після пологів. 
8.2. Жінки, які потребують лікування гіпотензивними препаратами, після виписки з пологового стаціонару проходять огляд щотижня з обов'язковим лабораторним контролем рівня протеїнурії та концентрації креатиніну у плазмі крові. 
8.3. У разі збереження гіпертензії протягом 3 тижнів після пологів жінку госпіталізують до терапевтичного стаціонару. 
8.4. Тривалість диспансерного нагляду після перенесеної середнього ступеня або тяжкої прееклампсії чи еклампсії - 1 рік. 
8.5. Об'єм і терміни обстеження: 
- загальний аналіз сечі - через 1, 3, 6, 9 і 12 місяців після пологів; 
- загальний аналіз крові - через 1 і 3 місяці; 
- офтальмоскопія - через 1, 3 і 12 місяців; 
- ЕКГ - через 1 місяць, далі - за призначенням терапевта; 
-	вимірювання АТ - при кожному відвідуванні лікаря будь-якого профілю. 
-	
ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ 

1. Гіпертензивні розлади у вагітних жінок трапляються у 6 - 10 % випадків та лишаються однією з провідних причин перинатальних втрат і материнської смертності. 
2. Найбільш несприятливе значення для завершення вагітності має прееклампсія, яка збільшує ризик передчасного відшарування плаценти, передчасних пологів, затримки росту плода, а також мозкових катастроф у матері. 
3. З часу затвердження принципів доказової медицини підходи до класифікації, діагностики, тактики ведення та лікування гіпертензивних розладів у вагітних, зокрема прееклампсії, істотно переглянуто. 
4. З низки критеріїв діагностики прееклампсії виключено: 
а) підвищення під час вагітності систолічного АТ на 30 мм рт. ст. чи більше та/або діастолічного АТ на 15 мм рт. ст. чи більше порівняно з вихідним АТ (до вагітності), 
б) помірні набряки, що локалізуються на нижніх кінцівках, передній черевній стінці або обличчі. 
5. Як критерій тяжкості гіпертензії у вагітних, показання до початку антигіпертензивного лікування та критерій його ефективності використовують тільки значення діастолічного АТ. Для визначення останнього слід враховувати V тон Короткова (а не IV, як раніше). 
6. Подовжено до 12 тижнів післяпологового періоду термін остаточного ретроспективного підтвердження або спростування діагнозу гестаційної гіпертензії (раніше було 6 тижнів). 
7. Доведено, що медикаментозну антигіпертензивну терапію не слід розпочинати, якщо АТ < 150/100 мм рт. ст. Постійна антигіпертензивна терапія здатна зменшити частоту прогресування гіпертензії (розвитку тяжкої гіпертензії) та підвищення тяжкості прееклампсії, що розвинулася, але не може запобігти прееклампсії. Постійна антигіпертензивна терапія не поліпшує наслідки вагітності для плода і, навіть, призводить до збільшення частоти народження дітей з низькою масою тіла та з малою масою для гестаційного віку. У цілому, зниження АТ завдяки медикаментозній терапії може покращувати наслідки вагітності для матері, але не для плода. 
8. З антигіпертензивних засобів під час вагітності застосовують -метилдофу (препарат вибору), ніфедипін, лабеталол (препарати другого ряду), -адреноблокатори, клонідин, верапаміл, гідралазин, празозин. Слід уникати застосування сечогінних, особливо у випадках прееклампсії (крім набряку легенів або ниркової недостатності). Категорично протипоказані інгібітори ангіотензинперетворювального ферменту та блокатори рецепторів ангіотензину II. 
9. Не доведено більшу ефективність під час вагітності жодного з антигіпертензивних препаратів. 
10. Доведено шкідливість обмеження кухонної солі та рідини як з метою профілактики прееклампсії, так і під час її лікування. 
11. Встановлено, що ацетилсаліцилова кислота (60 - 100 мг/доб.) зменшує частоту розвитку прееклампсії у вагітних групи ризику. Такого самого ефекту у вагітних без чинників ризику прееклампсії не спостерігається. Кальцій (2 г/доб.) ефективно зменшує ризик гіпертензії і, меншою мірою, прееклампсії. Є підстави вважати, що ризик прееклампсії зменшують антиоксиданти (аскорбінова кислота 1 г/доб., вітамін E 400 мг/доб.), але цей факт досі не підтверджено у контрольованих дослідженнях. Не встановлено профілактичного ефекту препаратів, що містять магній. 
12. Абсолютно доведено, що сульфат магнію попереджає розвиток еклампсії і є препаратом вибору для її лікування. Усі жінки з еклампсією повинні отримувати сульфат магнію під час пологів та упродовж 24 годин після пологів. 
13. Єдиним радикальним методом лікування прееклампсії/еклампсії є розродження. Пролонгувати вагітність в інтересах плода можливо лише у разі, якщо гіпертензія медикаментозно контрольована і немає тривожних ознак ураження ЦНС, печінки, нирок. Оптимальним способом розродження після 35 тижнів вагітності за підготовленості пологових шляхів є пологи через природні пологові шляхи. 
14. У великих проспективних дослідженнях продемонстровано, що в жінок, які перенесли гестаційну гіпертензію або прееклампсію, існує підвищений ризик: 
- розвитку артеріальної гіпертензії у подальшому; 
- смерті від інсульту; 
- смерті від усіх серцево-судинних причин. 
Тому такі породіллі мають перебувати під наглядом терапевта і регулярно проходити обстеження (вимірювання АТ, визначення вмісту холестерину і глюкози щороку).